Ичийоо Хигучи
Съзряването

Превод от английски: Христо Кънев, 1973

chitanka.info

1

Доста път има до главната врата на Йошиуара — квартала на публичните домове, — до върбите с провиснали клони; но ровът с вода на Йошиуара, тъмен като усмивките на чернозъбите[1] красавици, отразява светлините и развлеченията в триетажните къщи, които са съвсем достъпни. Ден и нощ рикшите пристигат и заминават — кой може да отгатне какво богатство познават те? Тази част от града носи името на храма „Дайонджи“ и макар подобно название да лъха на будизъм, хората, които живеят там, са на мнение, че това е доста оживен кът. И все пак веднага откривате, когато свърнете към светилището „Мишима“, че доходите тук са малки. Никъде прилична къща, само редица ниски жилища, по десет-двадесет в редица, с хлътнали покриви, а предните капаци на прозорците небрежно оставени полуотворени. По тези места не се носят дори слухове за богаташи.

Всеки е свързан по някакъв начин с квартала. Някакъв мъж се суети на вратата на една не дотам изящна къща, на кръста му потракват множество куки за дрехи. Вечер той тръгва на работа и жена му потраква след него кремъци за успех. Всяка нощ може да бъде за него последна. Десет очевидци убити. Кръв се лее, когато някой се опита да попречи на самоубийството. Опасна работа е това. Защо тогава така тържествено и галантно се прощава с него жена му всяка привечер?

Едно младо момиче следва пътя си: дребничка фигура с белези на пробуждаща се дивна красота, девойка; тя сякаш не стъпва на земята, понесла в ръка фенера на някаква голяма къща, но скоро ще се превърне… в какво? Странно защо всичко трябва да изглежда толкова романтично. Ето я вече в тридесетте, уверена и докарана върви по улицата с бързи ситни крачки и вързоп под мишница. Няма нужда да се пита какво има в него. Достигнала рова, тя стъпва на моста. Доста далеч е до вратата на Йошиуара — не мога ли да го оставя тук? Шивачка на някоя хубавица, както изглежда.

Модите тук са ексцентрични. Рядко се среща девойка, поясът на която да е стегнат с моминска спретнатост. По-скоро виждате широки дръзки материи, увити хлабаво около кръста. За някоя по-възрастна жена стилът е съвсем лош, а какво да кажем за това нахалче тук, сигурно на не повече от петнадесет-шестнадесет години, което профучава също както знаменитите дами? Ала това в края на краищата е един вид съседство. Тази жена на собственик на магазин — неотдавна, когато още притежаваше професионално име в един евтин дом край кварталния ров, тя беше приятелски разположена към един от дръзките разбойници, които срещата наоколо, и двамата започнаха търговия. Когато спестяванията й привършат, пак ще се върне в старото гнездо. Нещо в поведението и издава нейното минало и тя има голямо въздействие върху всички деца.

През септември се празнува Йошиуарският карнавал. С необикновено за възрастта си умение, което ще учуди майката на Менсий, едно седем-осемгодишно момче обикаля, подражавайки ту на някой клоун, ту на някой музикант. „Дали да изредим всички къщи?“ — пита то възторжената си публика. И скоро го виждате, младия ухажор от квартала, да се връща от банята с кърпа, преметната през рамо, и да си подсвирква дяволита песничка. Зрелостта на този петнадесет-шестнадесетгодишен хлапак е застрашителна. Училищната песен е приела ритмите на квартала, гичон-чон, гичон-чон, и на атлетическите състезания тя заплашва да се превърне в песен на всичките хубавици. Възпитанието не е проста работа, но помислете за учителя, който трябва да обучава тези необикновени деца!

Недалеч от квартала е „Икуейша“. То не е училище с авторитет и все пак си е спечелило донякъде известност. Приблизително хиляда ученика се притискат лакът о лакът в тесните му стаи и коридори. Сред тях е Нобу от храма „Рюгеджи“[2]. Гъстата му черна коса един ден ще бъде обръсната и детските му дрехи ще се сменят с черните одежди на свещеник… Може би това е негов избор, а може и просто да се е примирил с мисълта, че трябва да бъде свещеник. Във всеки случай и той е ученик, както някога баща му. Винаги по-тих от другите момчета, той бе обект на не една лоша шега. „Чуваме, че това било твоя работа, виж там какво ще направиш“ — и му подхвърляха умряла котка[3]. Но това ставаше по-рано. Сега е четиринадесетгодишен. Външността му не е в никакъв случай необикновена и все пак нещо в него, нещо свещеническо го отделя от останалите.

[1] По време на написването на разказа много жени, повечето куртизанки, още почерняли зъбите си. — Б.пр. ↑

[2] Названието „Рюгеджи“ всъщност означава „храмът Рюге“. — Б.пр. ↑

[3] Като свещеник негово задължение ще бъде да произнася молитви за покойниците. — Б.пр. ↑

2

Празникът щеше да се състои на двадесети август. Платформи и естради на колела щяха да се заточат бавно нагоре по насипа, те можеха дори да нахълтат в квартала. Младата кръв кипваше при мисълта за това. Човек не можеше да бъде сигурен кой чут-недочут разговор е запалил тези деца, но плановете, които те обмисляха, бяха наистина смели. Еднаквите кимона за всяка улица бяха само началото.

Едната от глухата улица, както тя обичаше да се нарича, имаше за главатар Чокичи, сина на началника на пожарникарите. Петнадесетгодишен и буен, Чокичи беше малко прекалено самоуверен, откакто зае мястото на баща си и помагаше на полицията през Йошиуарския карнавал. Той носеше пояса си ниско около бедрата по маниера на градските храбреци, отговаряше през нос, когато си дадеше труд да отговори изобщо. „Ако това момче не беше на началника…“ — мърмореше жената на един от пожарникарите.

В лицето на Шота от главната улица обаче Чокичи смяташе, че вижда този, който ще отвърне на удара с удар. Шота бе три години по-малък, но имаше пари и беше привлекателно момче, което се харесваше на всички. Посещаваше прочуто учебно заведение, докато Чокичи трябваше да се задоволи с „Икуейша“ — дори когато двете училища пееха едни и същи песни, изпълнението на „Икуейша“ звучеше някак сконфузено като думи на беден роднина. Миналата година, а също и по-миналата главната улица разцъфтя по-богато за празника, отколкото глухата. Имаше дори младежи, натоварени със задачата да бдят над Шота и последователите му, което доста затрудни идеята на момчетата от глухата улица да започнат битка. Още една такава година, Чокичи не се съмняваше в това, и наперените му думи: „Кой мислиш, че съм аз? Аз съм Чокичи, ето кой съм“ — щяха вече да звучат малко кухо. И навярно не ще може да образува дори отбор за прилично състезание по Бентенския канал. Ако се отнасяше само до мускули, Чокичи бе, разбира се, по-силният; но Шота имаше измамно благ вид и всички малко се бояха от начетеността му. Две-три момчета от глухата улица дори тихомълком преминаха на негова страна. А това най-много дразнеше Чокичи.

Два дена до празника. Ако се очертае тенденция Чокичи отново да загуби, хм, той ще се бие при всички случаи. Ами ако изгуби око или крак? Пак ще се е отървал евтино, стига да успее да остави на Шота няколко синини. Чокичи няма лесно да победи с Уши, сина на водача на рикша, с Бунджи, сина на бръснаря, и Ясуке от магазина за играчки. Но по-добър от всички тях — трябваше да се сети за него по-рано — ще бъде Нобу от храма „Рюгеджи“. Ако успее да привлече Нобу на помощ, и на негова страна ще има малко повече ум.

Привечер на осемнадесети Чокичи се прокрадна през бамбуковите гъсталаци до стаята на Нобу, като пъдеше отчаяно комарите от лицето си.

— Нобу, Нобу, искам да поговоря с теб. Казват, че съм бил побойник. Е, може би наистина съм такъв. Но какво стана миналата година? Чуй, Нобу: онзи завързак Шота налита на малкия ми брат, ето какво. И после те всички се нахвърлят върху него. Как ти изглежда това — всички те срещу малкия ми брат! И това не е всичко. Онзи, дето му викат Северния Елен от Дангоя — той е толкова едър, та си мисли, че може да се разнася като голям навсякъде, — като ме види, почва да вика: „Свинската Опашчица, Свинската Опашчица!“ Баща ми бил началник, но аз съм бил краят на опашката, ето какво ми вика. Как ти се струва това? Аз тегля самичък платформата и много ми се иска да им дам да разберат, като ги чувам да ми викат така, само че баща ми почва да крещи по мен и трябва да преглътна обидата. А пък миналата година? Чул си за това, Нобу. Всички те събрани в книжарницата и когато минавам там да надзърна, казват ми да си вървя при своите. Как ти се струва това? Като че ли на света има само един-единствен Шота. Не ме интересува, че има пари, той е само една разсипана лихварска акула, ето какво е. Ще видят хората добро, ако я убият. Но този път ще си уредим сметките. Как мислиш, Нобу? Направи го за приятеля. Ти не обичаш да се биеш, но помисли. За нашата улица. Виждаш как онзи ни гледа отвисоко. Да му отмъстим. Не съм кой знае колко умен, но ти също ходиш в „Икуейша“. Какво ще кажеш? Само носи фенера, това ще бъде достатъчно. Ако този път не им го върна, ще трябва да се измитам от града. Хайде, съгласи се, Нобу. — Едрите рамене на Чокичи потрепваха от яд.

— Но нали знаеш, че не ме бива за бой.

— Нищо от това.

— Дори не зная как да нося фенера.

— И това не е беда.

— Ами ако изгубим?

— И така губим. От тебе се иска само да вървиш с нас. Нека видят на чия страна си, това е достатъчно. Аз не съм кой знае колко учен, но ако те почнат да ни се фукат с лафове, ти ще можеш да им отвърнеш със същото. Нека и те си поблъскат главите. Сега съм вече по-спокоен. Ти не си по-лош от всичките тях заедно. Благодаря ти, Нобу. — Тонът на Чокичи рядко биваше толкова благ.

Единият с груб пояс и шляпащи сламени сандали на работник, другият дребен свещеник със синьо-черно наметало и пурпурен пояс — техните начини на мислене бяха тъй различни, както облеклото им, и рядко целите им не се оказваха противоположни. Ала бащата на Нобу, негово преподобие свещеникът, и майка му много обичаха Чокичи. („Ами че той изплака за пръв път точно тук, пред нашата врата!“) И двете момчета ходеха в „Икуейша“ и страдаха от високомерието на училищата-фондации. При това Чокичи беше непривлекателно момче съвсем без приятели, докато Шота имаше зад себе си дори младежите от своята улица. Почти сигурно беше, че Чокичи отново ще изгуби, и съвсем чистосърдечно трябваше да се признае, че по-голямата част от вината за буйността му падаше върху Шота. Помолен така, чисто по мъжки, какво можеше да отвърне Нобу?

— Добре, ще дойда с вас. Ще дойда, но не се бийте, ако това е възможно. В случай че Шота започне нещо, ще се разправя с него просто с кутрето си. — Плахостта на Нобу някак се бе изпарила. Той отвори едно чекмедже и извади хубав нож кокаджи, който някой му бе донесъл от Киото.

— Можеш като нищо да заколиш някого с него — каза Чокичи. — По-кротко, по-кротко — така ли се размахва нож като този?

3

Косата й — разплетена щеше сигурно да й стига до петите — бе стегнато прибрана нагоре. Шагума, червената мечка, страховито име за дамска прическа, но така модна, че може би дори госпожичките от изисканите домове я бяха възприели. Кожата й беше бяла, носът добре оформен. Устата бе малко големичка, но затворена не правеше впечатление на непривлекателна. Взети поотделно, чертите й несъмнено далеч не бяха безупречни. Обаче притежаваше пък тихо, ясно гласче, жив характер и очарователни очи, когато те погледне. Бих искал да видя как ще изглежда след три години; какво щяха да кажат младежите, прибиращи се в къщи от квартала, когато видеха Мидори от Дайкокуя с кърпа в ръка, току-що направила утринната си баня, с бяла шия над оранжевочервеното лятно кимоно, освежено с птици и пеперуди, стегнала високо на кръста черния си атлазен пояс, и с цветните си сандали, малко по-дебели от тези, които обикновено сме свикнали да виждаме по тези места. Мидори бе родена на юг и в речта й още личаха приятните белези на южняшкия говор.

Хората най-много се възхищаваха от непринудената й щедрост. Доходът й беше забележителен за възрастта й. Сестра й бе преуспяваща в квартала и част от припечеленото отиваше за самата Мидори. Клиенти и обожатели, надявайки се да спечелят благосклонността на гордата дама, повикваха Мидори: „Иди да си купиш кукла“ или „Ето ти малко пари, но едва ли ще стигнат за топка“. Никой не гледаше на тези подаръци съвсем сериозно. За дамите те бяха един вид делова сметка, а Мидори знаеше добре как да не се покаже много благодарна. „Елате, ще ви почерпя всички“ — еднаквите гумени топки за двадесет нейни съученици бяха дреболия. Веднъж тя зарадва приятелката си — жената от книжарницата, — като изкупи всичките залежали игри по рафтовете. Подобно разточителство беше малко прекалено за възрастта и положението на Мидори. До какво щеше да стигне всичко това? Тя си имаше родители, разбира се, но никога не беше се чуло да са й казали груба дума. И ако някой проявеше любопитство за това защо я глези собственикът на сестрината й къща, Дайкокуя, откриваше, че Мидори не е осиновена от него, нито изобщо му е роднина. И когато онзи господин заминеше на юг да прецени сестрата, те тримата — Мидори, майка й и баща й — капитулираха пред неговите ласкателства, стягаха си куфарите и начаса, независимо какво диктуваше разумът, отиваха да се грижат за дома му. Майката прибираше ушитото от хубавиците, бащата водеше счетоводните книги някъде в квартала. Мидори с неохота отиваше да учи шев и музика, ходеше и на училище, но извън това свободното време си оставаше нейно: половин ден на улицата, половин в стаята на сестра й, ушите й гърмяха от звуците на триструнната китара и барабаните, а пред очите й бяха червените и пурпурни цветове на града без нощ. Когато тя за пръв път дойде в Токио, излезе навън с бледолилава якичка, пришита към кимоното, и момичетата от близките къщи се смееха: „Селянка, селянка!“ Плака за това три дена и три нощи, но сега тя се смееше първа. „Кой ви каза да се облечете така?“ — питаше иронично Мидори и никоя не смееше да и възрази.

Празникът бе определен за двадесети. Приятелите на Мидори я отрупваха с предложения.

— Ще направим нещо заедно — рече Мидори. — Не се тревожете за парите. Имам достатъчно. Само кажете какво искате.

Приятелите, съзрели по-бързо от възрастни благоприятната възможност за себе си, решиха, че едва ли друг път ще им се удаде да разполагат с такава щедра, макар и властна дама.

— Какво ще кажете за едно представление? Ще използуваме някой магазин, където всеки да ни види.

— И смятате това за идея? — Момчето, което се обади, вече носеше лентата си за глава по модния начин за празника. — Ще вземем едно микоши[1]. Истинско. Колкото по-тежко, толкова по-добре. Ячой, ячой.

— Значи, ще оставите Мидори вън от всичко и само вие ще се забавлявате, така ли? Какво искаш да направиш, Мидори? — Момичетата желаеха тя да реши въпроса, но се даде типично за тях предложение час по-скоро да забравят за празника и да отидат да гледат пиеса.

— Какво ще кажете за магически фенер? — Живите очи на Шота зашариха от един към друг. — Аз имам малко картини, а ще помолим Мидори да купи останалите. Ще използуваме книжарницата. Аз ще манипулирам с фенера, а говоренето ще възложим може би на Сангоро. Как мислиш, Мидори?

— Добре, добре. Ще трябва да се смееш на Сангоро. Можем да поставим във фенера и негова снимка.

Плановете бяха изготвени. Шота подканваше да се събере по-скоро всичко необходимо.

Към деветнадесети новината достигна глухата улица.

[1] Преносимо светилище, около което се съсредоточават повечето японски празненства. Ячой, ячой е детски вариант на песнопение, с което носачите на микоши тъпчат на място. Микошите съвсем доскоро се носели само от мъже и момчета; ето защо момичето говори така възмутено, че Мидори ще бъде изключена от участие. — Б.пр. ↑

4

Няма нито едно кътче наоколо, където да не звучат барабанът и триструнната китара — шамисенът. Защо тогава е необходим такъв шумен празник? Ала този празник е нещо специално — с него може да се мери само Отори през ноември.

Главната улица и глухата улица си имаха отличаващи ги кимона, с извезани на тях име на улицата. Не така красиви както миналогодишните, някой измърмори. Ръкавите бяха привързани с жълти ленти, колкото по-ярки, толкова по-добре. Имаше крушообразни дарумски кукли, бухали, кучета от папие-маше за тези под тринадесет или четиринадесет години и детето, което можеше да покаже най-много неща, беше най-гордото. Някои имаха седем, девет, единадесет, висящи от ръкавите им. Малки и големи звънци дрънкаха на гърбовете, юноши подскачаха весело, на краката с чорапи — заразителна проява на жизненост.

Шота стоеше настрана от тълпата. Светлата му кожа на фона на наметалото с червени райета и тъмносиня долна риза веднага привличаше вниманието и като се вгледаше по-внимателно, човек забелязваше, че стегнатият зелен пояс е от скъп креп, а китайската изработка на наметалото показва майсторско боядисване. Носеше празнично цвете в лентата на главата си, а сандалите му повтаряха ударите на барабаните. И въпреки всичко той стоеше настрана от вдигащите шум.

Вечерта преди празника премина без инциденти и сега самият голям ден привършваше. Дванадесет от тях се бяха събрали в книжарницата, само Мидори я нямаше. Тя още се бавеше с вечерния си тоалет.

— Какво става с нея? — Шота отиде няколко пъти да вратата. — Иди да я подканиш да побърза, Сангоро. Ходил ли си някога в Дайкокуя? Просто я извикай от градината. Тя ще те чуе. Бързо.

— Искаш да отида да видя? Ще оставя тук фенера. Но някой може да вземе свещта — наглеждай го, Шота.

— Скръндза… Иди да я извикаш и се върни колкото можеш по-бързо.

Сангоро като че ли приемаше да го мъмре момче по-малко от него.

— Отивам. Ще се върна завчас. — И той се завтече — като същински летящ дева[1]. Затова момичетата се изкискаха.

Той беше нисък, с едра глава и почти без врат. Лицето му, когато погледнеше някого през рамо, приличаше на чипоносата маска, която носят участниците в танца на лъва, и не беше трудно да се отгатне защо го наричаха Зъбльото Сангоро. Беше мургав, почти черен, но най-много привличаше окото изразът на лицето му. Винаги засмян, той имаше по една миловидна трапчинка на всяка буза, а веждите му бяха извити така, сякаш някой ги беше забол слепешката с топлийки в някоя домашна игра. Ето, казваше някой, едно дете без злоба в сърцето. Грубото кимоно на Сангоро не се съчетаваше с останалите — лошо, че нямал малко повече време да се приготви, каза той на приятелите си, които не знаеха истината. Баща му беше с шест деца, Сангоро най-големият, и си изкарваше хляба с рикшата. Имаше си постоянни клиенти от чайните, но колкото и бързо да се въртяха колелата на рикшата му, колелото на семейното благополучие никога не беше в ритъм с тях.

Пратиха преди две-три години Сангоро в една печатница, недалеч от парка Асакуза. Дванадесет години беше достатъчна възраст, за да започнеш да помагаш в издръжката на семейството. Той обаче съвсем не бе трудолюбив и не се задържа там дори десет дена. Опита и няколко други занятия, но и тях не продължи повече от месец. От ноември до Нова година той припечели малко пари от топките с перца[2], които правеше в къщи, а през лятото с таланта си на амбулантен търговец той помагаше на продавача на лед край лечебницата в квартала. Приятелите му се отнесоха неодобрително, когато го видяха да тегли една естрада на колела на Йошиуарския карнавал миналата година — това бе работа за нискостоящите музиканти и танцьори от Маненчо. Спечели си нов прякор и сега той беше още в употреба. Но всеки знаеше, че Сангоро е веселяк и няма да му се разсърди. Това беше единственото предимство в живота на Сангоро.

Танакая — занятието на семейството на Шота — беше всичкото, което поддържаше живота на Сангоро и семейството му. Лихвата, която те плащаха, не беше ниска, разбира се, но кой можеше да се оплаче от лихваря, без чиито услуги човек е обречен на глад?

Шота веднъж предложи Сангоро да се присъедини към неговата банда и Сангоро не можа да откаже. От друга страна, беше роден на глухата улица, беше отрасъл там и земята, на която живееше, принадлежеше на храма „Рюгеджи“, а къщата, където живееше — на бащата на Чокичи. Не можеше открито да се обяви против глухата улица, но колкото можеше по-тихо той премина към Шота и главната улица. Укорните погледи, които трябваше да понася, бяха наистина мъчителни.

Шота се върна в магазина, подсвирквайки си един любим откъс от „Тайната среща“.

— Е — изсмя се жената на книжаря, — виждам, че ще трябва тебе да гледаме.

Ушите на момчето пламнаха.

— Хайде, всички — извика то с глас по-силен, отколкото бе необходимо. — Да вървим да чакаме отвън.

На предната врата той се сблъска с баба си.

— Тука си бил, значи. Защо не дойде да вечеряш в къщи. Много си бил зает, предполагам. И не чу ли, като те виках досега толкова пъти?… Ще се върне да играе с вас по-късно. — А на жената на книжаря рече: — Дано да не ви е безпокоил много.

На Шота не му оставаше друго, освен да тръгне с баба си.

Колко самотно ти става, когато това дете си отиде! Почти колкото преди и все пак ние възрастните го долавяме. Той не е шумно дете и не умее толкова добре да пуска шеги като Сангоро, но все пак не прилича на повечето други богати момчета.

А видяхте ли проклетата му баба? Има най-малко шейсет и три лазарника, а се натъкмила като младо момиче. Чудно как не си слага и руж. Мърка като котка, но дори някой току-що да е умрял, тя пак веднага тръгва да си събира парите. Сигурно ще умре с торба пари в ръцете, толкова ги обича. Но какво можем да направим ние — как да вдигнем глава срещу нея? Казват, че давала в заем пари и на големите къщи в квартала.

[1] В индуската митология дева е бог на природата или изобщо бог; според персийските вярвания дева означава зъл дух. — Б.пр. ↑

[2] За традиционната новогодишна игра волан. — Б.пр. ↑

5

„Среднощното огнище е студено за онзи, който чака самотен“ — но нима се безпокоим за любовта?

Вятърът беше хладен в лятната вечер. Мидори бе отишла в банята да измие потта от деня и сега пред едно голямо огледало се приготвяше за вечерта. Майка й оправяше развалената й прическа. Хубаво дете, трябваше да каже тя — какво че то беше нейно? Тя постоянно отстъпваше назад да погледне. Пудрата на шията е все още недостатъчна. Кимоното на Мидори беше бледосиньо, а поясът с цвят на слама — бродиран в златисто. Но още известно време те нямаше да бъдат в състояние да помислят за сандалите, с които тя щеше да излезе.

— Още ли не си готова? — Сангоро седем пъти бе обиколил четирите улици, беше се изморил да се прозява. Прословутите комари нападаха ожесточено врата му въпреки отчаяните му усилия да ги пропъди. Търпението му бе на изчерпване и ето че най-сетне Мидори се появи.

— Е, хайде да вървим.

Той я дърпаше за ръкава — толкова бързаше, че не му се щеше да отговори.

— Престани. Съвсем се задъхах. Ако ти се иска да тичаш из целия път, продължавай напред самичък.

Сангоро пристигна при книжарницата пръв, но Шота вече си беше отишъл. Навярно в този миг още вечеряше.

— Това не е приятно, никак не е приятно. Не можем да започнем, докато той не дойде. Имате ли някои игри? Например „Лисица и гъски“? Или каквато и да е друга. Искам с нещо да се занимавам. — Мидори беше оклюмала.

Книжарката начаса свали от рафта „Лисица и гъски“ и момичетата се заловиха да играят. Момчетата, начело със Сангоро, се впуснаха да изпълняват танците от Йошиуарския карнавал.

Вижте, кварталът на север[1] в цъфтеж е,

греят фенери пред всяка врата,

в наште пет улици блика живот.

Така пееше хорът. И за разлика от танците преди две-три години сега нямаше нито едно погрешно движение или такт и изпълнителите — повече от десет души — бяха съвсем увлечени в танца. Тълпа любопитни зяпачи се събра отвън на улицата.

Нечий глас извика от тълпата:

— Сангоро там ли е? Искаме да го видим — бързо.

— Веднага, щом искате. — Нищо неподозиращият Сангоро изтича през вратата и един юмрук се стовари върху лицето му.

— Изменник! Мърсиш името на глухата улица, така ли? Кой мислиш, че съм аз? Аз съм Чокичи, ето кой съм. Продължавай да играеш с тази сган и ще видиш какво ще те сполети.

Сангоро се обърна и побягна към магазина, но някой от бандата на глухата улица го сграбчи за косата и го изтегли отново навън. „Убийте го, убийте го!“ Атаката гърмеше като прииждащ прилив. „Какво си мислиш, и Северния елен от Дангоя няма да те отърве от нас.“

Книжният фенер пред магазина беше смачкан за нула време.

— Я внимавайте там с лампата! Няма какво да се биете пред магазина. — Ала едва ли някой чуваше протестите на книжарката.

Нападателите наброяваха може би четиринадесет-петнадесет души, всеки с празнична лента на главата. Люлееха се фенери, размахваха се ръце, ударите се сипеха, където попадне. Мръсни сандали тъпчеха чистите сламени рогозки.

Шота — истинската цел на нападението — не се виждаше никакъв.

— Къде се крие той? Къде е избягал? Няма ли да кажеш? Мислиш, че ще те оставим ли? — Те го наобиколиха по-плътно, ритаха го и го налагаха с юмруци.

— Щом искате да биете Шота, направете го. Защо се нахвърляте върху Сангоро? — Мидори изпадна в ярост. Тя се опита да се изтръгне от книжарката. — Той не е избягал и ние не сме го скрили. Просто не е тук. Не виждате ли? Това е наше място. Стойте си на вашата улица. Проклет да си, Чокичи… Защо биеш Сангоро? — Но те вече го повалиха. Ако искат да удрят някого, нека удрят нея. Тя ще се бие с тях. — Пуснете ме, пуснете ме! — продължаваше да се опитва да се изтръгне.

— Какво се е разкрякала тази? — Чокичи знаеше всичко, каквото трябваше, за нея — уличница, която върви по петите на сестра си. — Ето ти и на тебе! — Той свали сандала си и го плесна с всичката му кал върху челото на Мидори.

Мидори побледня и пристъпи напред.

— Недей, ще те набият! — Книжарката я дръпна назад.

— Вижте ги, вижте ги! Кой, мислите, е на наша страна? Нобу, ето кой. Всеки път, когато намислите да се разправите с нас, заповядайте! Погледнете Сангоро, това мамино синче. Вижте го — женчо, страхливец. — Сангоро падна на земята. — Мислѝ си как ще се прибереш тази вечер. Ще те причакаме.

Край вратата се чуха стъпки. Някой бе извикал полицията. Чокичи предупреди другарите си и Ушимацу, Бунджи и останалите изчезнаха в мрака, някои от тях навярно към скришните места нагоре по алеята.

— Проклети да сте, проклети! Проклет да си, Чокичи! Проклет и ти, Бунджи! Проклет да си, Ушимацу! Убийте ме! Хайде, убийте ме! Аз съм Сангоро. Аз не съм женчо. Ще се върна и ще ви хвана, всичките ще ви изловя. Не забравяйте това. Проклет да си, Чокичи! — Сангоро хлипаше, топли сълзи се стичаха по лицето му. Кимоното му беше скъсано, бедрата и гърдите — покрити с камъчета от настилката. Всички се отдръпнаха, слисани от буйния му изблик.

— Хайде, успокой се! — Тъй като ревът стана по-силен, жената на книжаря изтича да му помогне да стане. — Те бяха толкова много и всичките все големи! — Потупа го по рамото и изчисти от дрехите му мръсотията. — Самите ние не бихме могли нищо да направим, а какво би сторил ти? Добре, че не те нараниха. Те още може да те чакат някъде. Дали да помолим полицая да те заведе до в къщи? Така всички ще сме спокойни. Насам, господин полицай… — обърна се тя към пазителя на закона, който току-що се бе приближил.

Сангоро се отдръпна, внезапно притихнал, когато полицаят посегна да го улови за ръката.

— Благодаря. Няма нужда. Ще си вървя самичък.

— Няма от какво да се плашиш. Просто ще те отведа в къщи. За какво се тревожиш? — Полицаят се усмихна и го погали по главата, но Сангоро се отдръпна още повече.

— Баща ми ще се ядоса, като научи, че съм се бил. Нашата къща принадлежи на бащата на Чокичи.

— Е, тогава ще те придружа само до вратата. Няма да ти навлека неприятности.

Полицаят го поведе за ръка. Другите въздъхнаха с облекчение, както ги гледаха да се отдалечават по улицата, но на ъгъла Сангоро се отскубна и изчезна в тъмата.

[1] Става дума за Йошиуара, мястото на действието. Изразът „Наште пет улици“ също се отнася за Йошиуара. — Б.пр. ↑

6

Колко чудно! Като гръм от ясно небе. Защо дъщерята отказва да отиде на училище? И не е закусвала тази сутрин. Дали да й поръчаме нещо по-специално? Не е простуда, тя няма треска. Трябва да се е поуморила от вчерашния ден…

— Защо не си останеш в къщи тази сутрин? Ще отида до светилището вместо теб.

Не, Мидори бе помолила Таро-са̀ма за доброто на сестра си и нямаше да се чувствува спокойна, ако не отидеше самата тя.

— Дайте ми пари за волните пожертвования. Ще се върна скоро.

В светилището, вън сред оризищата, тя удря камбаната, пляска с ръце и прави поклони. Но какво всъщност й беше в главата? Тя изглеждаше замислена както на отиване, така и на връщане.

— Извинявай за снощи, Мидори. — Шота я бе познал отдалеч.

— Не беше по твоя вина.

— Но аз съм бил този, когото са искали да нападнат. Нямаше да си отида, ако не бе дошла баба. И тогава Сангоро нямаше да го набият. Отидох да го навестя тази сутрин и го заварих да плаче, беше побеснял от яд. И аз побеснях само като го слушах. А тебе пък те ударили в лицето? По дяволите този Чокичи! Но ти не си настроена против мен, нали, Мидори? Аз не избягах. Нищичко не знаех за това, честна дума. Вечерях набързо и после точно когато тръгвах, баба рече, че щяла да се къпе, та да остана да наглеждам къщата. И трябва да е станало точно тогава. Нищичко не знаех за това. — Шота се извиняваше, сякаш вината беше негова. Той се вгледа загрижено в челото на Мидори. — Боли ли?

— Да боли? Това? — Мидори се усмихна. — Чуй обаче, Шота. Не бива да говориш за това. Ще ми се карат, ако мама научи. Тя никога не е вдигала ръка на мен, нито татко, а ето че сега този Чокичи ме плесна с калната си обувка в лицето… — Мидори се извърна встрани.

— Грешката е само моя. Извинявай. Но не се дръж така, Мидори. Моля те. — Бяха стигнали пред задната врата на Шотови. — Отбий се. Няма никой у дома. Баба излезе да събира лихвите, а не ми се стои сам в къщи. Ела и ще ти покажа картините, за които ти казах. Всякакви картини. — Той я дръпна за ръкава и Мидори мълчаливо кимна.

Дървената врата беше потъмняла приятно от годините. Градината не беше голяма, но подреждането на дърветата-джуджета говореше за вкус. От стрехите висеше папрат, купена от Шота на един летен пазар. Непосветен човек би повдигнал недоумяващо вежди, ако му кажеха, че това е най-богатата къща в цялата околност — и че в нея живеят само една старица и едно дете. Домът се виждаше добре от всички къщи през улицата и никога досега не беше ограбван; но всеки сандък и врата имаха респектираща брава, която висеше на тях.

Шота влезе пръв и избра място, където Мидори да се наслаждава на ветреца. Като и подаде ветрило и й посочи къде да седне, той с това би учудил всеки като твърде зрял за дванадесетте си години.

Цветните картини бяха семейно съкровище и Шота просия, когато Мидори ги оцени. Би ли желала да види и една стара малка ракета за игра на волан[1]? Подарили я на майка му, когато работела в голямата къща. Не е ли странна? И опитай колко е тежка. А лицето на нея — хората трябва да са изглеждали по-различно по онова време… Шота започваше да става сантиментален, без да иска. Ако майка му бе живяла… Беше само тригодишен, когато тя почина. Баща му се върна пак в провинцията[2] и сега те бяха тук само двамата, той и баба му.

— Бих искал да имам семейство като теб, Мидори.

— Престани. Момчетата не плачат. Пък и ще намокриш картините.

Дали Мидори не смята, че той е като момиче? Понякога му хрумваха какви ли не работи. Не сега по-специално, а през лунните зимни нощи, когато отиваше надолу към Тамачи да събира лихвите. Като се връщаше обратно по канала, той спираше на брега и плачеше.

— Случвало ми се е много пъти. Не поради студа. Не се плаша толкова от студа. Не зная защо става така, но просто си мисля какво ли не… Извинявай, какво каза?

Да, той сам събирал приходите през последните две-три години. Баба му остарявала и скоро нямало да може да излиза вечер, пък и очите й били така слаби, че не виждала добре книжата. Винаги се намирали хора, готови да й помагат, но баба му казала, че не може да ги вземе на работа. Те просто и се присмивали. „Но когато стана малко по-стара, отново ще отворя магазина. Не както по-рано може би, но фирмата «Танакая» ще сложа пак. Не мога да чакам дълго.“ Хората казваха, че баба му била егоистка, но нямаха право. Тя вършеше всичко заради него. Някои семейства, от които трябваше да събере лихвите, имаха парични затруднения и хвърляха цялата вина върху нея. Шота често плачеше и заради това. Той беше като момиче, нямаше съмнение. Тази сутрин у Сангорови например: толкова контузен, че едва можеше да се движи, Сангоро пак бе излязъл и работеше както обикновено, обезпокоен да не би баща му да разбере за боя; а Шота не бе в състояние да изрече нито дума.

— Момчетата не бива да плачат. Затова Чокичи си мисли, че може да му се размине.

От време на време неволно очите им се срещаха.

— Ти изглеждаше по-добре от всеки друг вчера. Накара ме да ти завиждам, че си момче. Точно така щях да се обличам и аз, ако бях момче.

— Бях хубав, да, но ти беше красива. Изглеждаше по-добре от сестра си, всички го казаха. Защо не си моя сестра. Тогава ще излизаме заедно и ще се хваля, хваля. Не е леко без братя и сестри. Зная. Ще се снимаме заедно. Аз ще се облека както вчера, а ти можеш да си сложиш раирано кимоно и ще отидем при Като. Така ще се пръска от завист Нобу! Ще пламне, като ни види. И ще побелее като платно, а отвътре целият ще ври. Пък може би и ще се изсмее… е, нека. Ще си направим една голяма снимка и сигурно Като ще я сложи на витрината. Какво има, Мидори? Не ти ли харесва тази идея?

— Ами ако изляза смешна на снимката? Какво ще правиш тогава? — Отекна звънкият й смях и настроението й сякаш съвсем се оправи.

Утринният хлад се топеше в засилващата се задуха на деня.

— Намини тази вечер, Шота — извика му Мидори на излизане. — Ще пуснем фенер да плава в езерото и ще ловим риба. Поправили са вече моста.

Шота гледаше усмихнат след нея. Колко хубава беше тя наистина!

[1] Казано по-кратко, част от новогодишната игра волан, но често, както и в случая, силно нашарен предмет за украса. — Б.пр. ↑

[2] Бащата, изглежда, е бил приет в семейството на жена си. След смъртта й той се върнал в своето семейство, но Шота, който наследил заложната къща, трябвало да остане. — Б.пр. ↑

7

Нобу от храма „Рюгеджи“ и Мидори от Дайкокуя ходеха в едно и също училище, „Икуейша“. Това стана на последната лекоатлетическа среща, към края на април, когато вишните бяха прецъфтели, но глицинията ухаеше в сянката на новите си листа. Вечерта настъпи незабелязано, толкова погълнати бяха всички в борбата по хвърляне на топка, скачане, дърпане на въжета. Нобу този път като че се владееше по-малко от обикновено. Препъна се в корена на един бор край езерото и падна, опрял ръка на земята. Ръкавът му се изцапа ужасно с червена кал.

— Ето, избърши се с това. — Мидори, която случайно минаваше край него, му подаде алената си копринена кърпичка.

Един техен ревнив другар ги съзря и се пусна клюка.

— Видяхте ли Нобу и гаджето му? Хубав поп — усмихна се до уши, когато и поблагодари. Дайкоку за „Рюгеджи“ — екстра работа![1]

Нобу не обичаше клюките. Отвръщаше се възмутен, щом някой се опитваше да разпространява слухове за другите, а сега бе нетърпимо самият той да бъде обект на подобно нещо. Обземаше го страх, когато чуеше името на Мидори. Не искаше да чува това повече. И все пак не изглеждаше разумно винаги да избухва, щом някой споменеше Мидори, затова положи всички усилия да се показва безразличен или да измерва мъчителите си с убийствен поглед. Но понякога самата Мидори идваше да го попита нещо и той усещаше как студена пот облива тялото му дори да прибегнеше до обичайното си избавление — да отвърне, че не знае отговора.

Мидори не забелязваше нищо от това. Тя продължаваше да се държи съвсем приятелски. Един път на връщане от училище го отдели от група по-малки момчета, с които вървеше той.

— Виждаш ли онова цвете? Не мога да го достигна, но съм сигурна, че ти ще можеш. Ще го откъснеш ли за мен?

Нобу не би си позволил да отмине, без да изпълни молбата й. Но от ден на ден ставаше все по-чувствителен за хорските приказки. Протегна се да улови най-близкия клон — нека другите се тревожат дали цветовете са хубави, или не, — откъсна цветчето със студенината на човек, изпълняващ нещо неприятно, и почти го хвърли към момичето, когато се обръщаше, за да побегне.

Мидори се стъписа и когато подобни случки се натрупаха, започна естествено да мисли, че Нобу всякак се мъчи да се държи враждебно. Не беше груб с другите, само с нея. Ако тя го запиташе нещо, той отказваше да й даде приличен отговор, ако тръгнеше към него, той побягваше, ако му продумаше нещо, той се разгневяваше. Беше твърдоглав, намусен. Не можеше да му се угоди. Щом иска да бъде все така кисел, да избухва, защото нещо му е криво, да я обижда непрестанно — е, тогава няма какво да се смята приятел на Мидори. Тя беше много засегната. Не виждаше повече смисъл да разговаря с него. Ако не се налагаше непременно да си кажат нещо, отминаваха се на улицата. Никой от двамата не помисляше да поздрави другия. Разделяше ги широка река, която никаква лодка, никакъв сал не можеше да премине. Всеки вървеше по пътя си, покрай собствения бряг.

От деня след празника Мидори престана да ходи на училище. Огорчението й не се махна така лесно, както калта от челото. Децата от главната улица и тези от глухата улица пак седяха едно до друго, но между тях вече съществуваше упорито разделение.

Беше долно от страна на Чокичи да посегне на момиче онази вечер, след като знае, че то не може да му отвърне със същото. Всички знаеха, че Чокичи всъщност е невежа, буйността на когото избиваше в крайност, но той навярно нямаше да се нахвърли върху тях така настървено, ако нямаше Нобу зад гърба си. Този Нобу, който се прави на толкова умен, толкова кротък — ако се позамислите, ще откриете, че той е бил на дъното на тази работа. Много добре: той е сред първенците на класа, бележките му са добри, наследник е на величествения храм; ала Мидори от Дайкокуя не му дължи дори къс хартия и няма за какво да търпи подобни обиди.

Нека храмът „Рюгеджи“ си има блестящи поклонници, мислеше си Мидори. Сестра й Омаки има също поклонници с положение. Вече три години как е постоянна компаньонка на добрия стар Кауа, банкера, и Йоне, борсовия агент от Кабуто-чо[2]; а Тини, който заседава в парламента, веднъж дори предложи да й изплати всичките дългове и да се ожени за нея, но Омаки не го харесваше особено. За него също хората имат добро мнение, това ще потвърдят всички, които го познават. Просто попитайте, ако не вярвате. Та ако не е Омаки, Дайкокуя сега щеше да е без клиентела. Затова господин собственикът е толкова добър към майка й, баща й и към самата Мидори. Онази порцеланова статуя на Дайкоку, с която той толкова се гордееше и я държеше в една ниша — веднъж, когато Мидори и неин приятел играеха на волан в къщата, събориха една ваза и статуята се разби на парчета. Господинът пиеше саке в съседната стая, когато това се случи. „Понякога ти си доста жива, Мидори“ — рече той, нищо повече. А на момичетата от Дайкокуя това нямаше да им се размине. На всеки друг освен Мидори щяха здравата да му се накарат.

И цялата тази любезност се дължеше на Омаки. Самата Мидори не би била нищо повече от обикновено момиче, което държат да помага в къщата, но сестра и беше Омаки от Дайкокуя. Мидори нямаше причина да се чувствува по-нискостояща от такива като Чокичи и нямаше никакво намерение да понася обиди от преподобния свещеник на „Рюгеджи“.

Училището вече нямаше да й бъде приятно. Вроденото й своенравие изплува на преден план. Тя счупи цветните си моливи, захвърли мастилото, остави настрана книгите и сметалото. Те повече не й трябваха. И нищо нямаше да я възпре занапред да не играе с добрите си приятели.

[1] Жената на свещеника се нарича Дайкоку, „богиня на кухнята“. Оттук мисълта, че Мидори от Дайкокуя ще бъде идеална за Нобу от храма „Рюгеджи“. — Б.пр. ↑

[2] Това е един вид Уолстрийт на Токио. — Б.пр. ↑

8

Те долитат припряно вечер и си отиват печално на сутринта, отнасяйки спомените за разлъките призори. Тук шапка, нахлупена ниско над очите, там лице, загърнато в шарф — най-добре ще е да не се заглеждате много. Възхитителният финес на прощалното пошляпване цял те пронизва с тръпки и тази глупава усмивка те кара да изпиташ неудобство. Внимавайте, когато отивате в Сакамото; може да ви прегази някоя количка със зеленчук. На ъгъла при светилището „Мишима“ е сполучливо наречената Улица на лудите. Спокойната маска на лицето се разкривява и — трябва да признаем — той придобива вида на човек, станал лесна плячка за жените. „Може там, на работата си, да представлява нещо — казват градските клюкарки, като го зърнат да минава край тях, — но тази сутрин не бих дала за него пукната пара.“

Излишно е да припомняме някому за дъщерята на Янг, обичана от император и прославена в „Балада за вечната несправедливост“, за да разберем, че е имало времена, когато дъщерите са били по-ценни от синовете. Тези глухи улички са родили доста принцеси. Например една хубавица, която сега живее в самия център на града, казват, че имала приятели благородници. На какво дърво расте оризът, пита тя най-новия си приятел с цялото простодушие на девойка, прекарваща в уединение; но при все това тя израсна тук и завърза пояса си така нескромно, както останалите през онези дни, когато правеше карти за игра, за да допълва доходите на семейството. Ала си отиде и мълвата за нея отстъпи на по-нова история за успех. Кокичи, втората дъщеря на текстилния бояджия, господствува в дома, наречен „Новият бръшлян“ и е една от сензациите, които привличат хората тук, на север от парка.

Приказките за тези, които са успели, се отнасят винаги само до дъщерите. Синовете са почти толкова полезни, колкото опашката на петнистия мелез, който души из боклука ей там. Здрави младежи, речовити и наперени на шестнадесет години, се събират в групи, наречени Петте и Седемте. Не още завършени ухажори, не още контета с флейти, затъкнати в поясите, те приемат водачеството на главатари с дръзки имена. Понесли изрисувани фенери и с еднакви ленти за глава, те се навъртат пред увеселителните домове. Не след дълго ще почнат да играят на комар със страст и да закачат жените съвсем свободно. Честни труженици през деня, те се връщат от банята вечер с влачещи се сандали и дръзки модели кимоно, като дават мнението си по най-злободневните въпроси. „Видяхте ли новата еди-къде си? Прилича на момичето в магазина за конци, само че носът й е два пъти по-сплескан.“ Това са за тях съществените неща. Пред всяка къща си изпросват без стеснение тютюн и всяка размяна на закачливи ощипвания и пощипвания за тях е репутация в живота. Наследникът на строгото скромно семейство е променил името си на Веселяка, застанал е пред главния вход и търси да се сбие с някого.

Властта на жените. Благоденствието на Петте улици не познава преходни сезони. Шествията от именити дами са вече старомодни, затова пък сандалите на прислужничките, пеенето и танците леят навсякъде настойчивия си ритъм. Какво искат да видят, та са се стълпили там толкова хора? Алени подплати и вдигнати нагоре коси, падащи свободно поли, бузи с трапчинки и усмихнати очи. Трудно може да се отвърне защо е така, но името на преуспяващата хубавица буди уважение наоколо. И вие, който живеете по-далеч, навярно трудно ще го проумеете.

Не беше странно, че Мидори изпадна в такова униние. Не виждаше нищо в мъжете, което да буди страх, не виждаше нищо в професията на сестра си, от което да се срамува. Сбогуването със сълзи, когато сестрата заминаваше за големия град, беше сън от далечното минало и сега Мидори по-скоро завиждаше на преуспялата Омаки, способна в самия връх на професията си да направи толкова за майка си и баща си. Мидори не знаеше нищо за скърбите и борбата на Омаки. Всичко беше така възхитително — тихите примамващи звуци, отправени към минаващия мъж, потупването по стената за успех, игривото пощипване и пошляпване на отиващия си гост. А пък тя — то беше малко тъжно — скиташе из града, като си служеше невъзмутимо със специалния жаргон на квартала. Беше тринадесетгодишна. Галеше куклата си, също както дъщерята на принца би галила своята, но курсовете по добро държане и домакинство бяха само за училището, а онова, което истински привличаше вниманието й, бяха клюките за гостите, желани и нежелани, хубавите дрехи и възглавничките, с които се афишираше нечие благосъстояние, бакшишите за чайната, които създаваха познанства с добри клиенти. Крещящото бе добро, по-въздържаното — фиаско. Мидори си мислеше, че е достигнала възрастта на благоразумието, но тази увереност беше преждевременна. Тя оставяше природната й упоритост да я води към всякакви неоформени планове и въжделения. Цветето пред очите бе все още най-доброто.

Улица на лудите, Улица на късно ставащите. Тук също алеите току-що бяха пометени и напръскани. После те се зададоха по улицата, всеки изпълнител с единствения си номер, от Маненчо и Ямабукичо, и Шинтанимачи, където се бяха подслонили за през нощта. Те също се наричаха артисти. Жонгльори, които продаваха на табла сладки, клоуни, танцьори с чадър и изпълнители на танца на лъва, с облекло най-различно, като техните способности: един с хубаво лятно кимоно, друг с избелели памучни дрехи, препасани с тесен чер пояс. Мъже и хубавички жени. Трупи от по шест-седем и десет души и един окаян старец, който крета самичък с очукан шамисен под мишница. Момиченце на четири-пет години с яркочервена лента за привързване на ръкавите щеше да танцува под звуците на „Кинокуни“[1]. Тяхна цел беше кварталът, където щяха да забавляват гостите, останали за през деня, и да разсеят тъгата на дамите; печалбата ще е достатъчна да изхрани онези, които веднъж са си опитали късмета в тази професия, вместо завинаги да я зарежат. Шествието се движеше, нехайно към малкия приход, който щеше да получи в тези отдалечени улици. Дори просякът в дрипи не си направи труда да спре.

Една певица вървеше отстрани, нахлупила ниско над лицето си периферията на своята шапка, и това, което се виждаше от бузите й, караше хората да искат да видят повече. Тя беше прочута с гласа и играта си. Жената от книжарницата би била доволна да я чуе поне веднъж.

— Искате да я чуете? — Мидори, току-що взела сутрешната си баня, приповдигна косите си с дървен гребен и изтича да спре певицата. Можеше да се предположи, макар самата Мидори да не изрече нищо, че тикна пари в ръкава на дамата. Мидори обичаше тази песен и в нея се разказваше за една нещастна любов. Дамата се отдалечи с изискана молба за бъдещо покровителство — с ясното съзнание колко малко може да го очаква.

Каква постъпка — и при това още дете. Мидори привличаше по-силно вниманието на тълпата, отколкото дамата.

Щеше да бъде забавно да се спрат най-добрите от тях, да екнат в улицата флейтата, шамисенът и барабанът, да запеят и затанцуват хората, да направят това, което никой друг не прави.

[1] Известна песен, в която се говори за лодките с мандарини от Кинокуни в Южна Япония. Това е родният град на Мидори, в района на сегашната префектура Уакаяма. — Б.пр. ↑

9

„Така го чух изречено“ — започваше сутрата[1]. Това бе величественият храм и пеещият глас, носен от лекия ветрец с мирис на борова смола, щеше да почисти праха от нечие сърце.

Дим се издигаше от печенето на рибата в кухнята и върху надгробните камъни в подходящ случай се виждаха проснати да съхнат дрехи на ромбове. Все пак нищо от това не можеше да се изтъкне от някого като нарушение на дисциплината[2] и въпреки всичко онези, които биха искали да превърнат духовниците в дървени глави, можеха да открият тук признаци на твърде основателно отстъпление към светското. Тялото на преподобния отец бе изпълнено с неговата сполука. Благоутробието му беше забележително красиво. А къде можеше да намери човек думи за възхвала великолепието на неговия тен? Нито в бледорозовия цвят на цъфналата вишна, нито в още по-розовия на прасковата. Изящен медночервен блясък от темето на обръснатата му глава струеше надолу по лицето и врата и нито петънце, което да го помрачава. Когато повдигнеше дебелите си вежди, сега малко прошарени, и избухнеше в онзи характерен свой смях, ти ставаше малко неловко да не би Буда в голямото преддверие да се стресне от почуда и да тупне от своя пиедестал.

Жената на свещеника нямаше много повече от четиридесет. Кожата й беше бяла, а косата тънка, събрана в мъничък кок. Всеки би казал за нея, че не е чак дотам непривлекателна. Беше мила с благочестивите и дори хлевоустата жена на цветаря пред вратите на храма не можеше да изрече нищо лошо за нея — това бе без съмнение плодът на дребните услуги, подарените вехти кимона и остатъците от по-хубавата храна.

Преди обикновена мирянка, тя рано остана вдовица. Нямаше къде да се дене и се приюти в храма, където, ако свещеникът й даваше по малко храна, щеше да остане там да прислужва. Пое домакинската работа от прането до готвенето и дори помагаше на мъжете в поддържането на гробището. Негово преподобие обмисли внимателно икономическата изгода от нейните услуги и скоро благоволи да прояви към нея благосклонност. Тя знаеше, че намерението му не изглежда толкова благоприлично, колкото трябваше да бъде. Помежду им имаше двадесет години разлика. Но къде другаде можеше тя да отиде? Беше свикнала с мисълта, че храмът е добро място, където да живееш и да умреш, и се бе научила да не обръща особено внимание на любопитните погледи. Докато за правоверните положението беше малко смущаващо, жената нямаше никаква вина и не им даваше сърце да я упрекнат.

Тя беше бременна с първото си дете, О-хана, когато един бивш търговец на петрол, който се казваше Сакамото и изпълняваше с готовност подобни задачи, се намеси от името на паството, за да се спази приличието — щеше наистина да бъде много силно, ако се каже, че той уреди сватбата.

Тя роди две деца — първо О-хана, а после Нобу. Благочестиво, своенравно дете, което стоеше в стаята си по цял ден, и очарователно момиче с гладка кожа и закръглена мъничка челюст. О-хана не се отличаваше с истинска красота, но беше в най-добрите си години и много й се възхищаваха. Щеше да е срамота да не се използуват заложбите й и все пак едва ли можеше да се смята за нормално дъщерята на един свещеник да стане професионална компаньонка на мъже. Макар да имаше светове, където самият Буда дрънкаше на китара, в този свят човек понякога трябва да си дава сметка какво мислят за него другите. Затова преподобният отец отвори хубаво магазинче на една оживена улица в Тамачи да продава пресен чай и постави там О-хана — а в магазинчето тя можеше добре да използува чара си. Младежите, които не са наясно за мерките и още по-малко за цените, започнаха да се тълпят. Едва ли имаше ден, в който заведението да се опразни преди полунощ.

Дейният обаче беше самият свещеник. Събираше парите, наглеждаше магазина, извършваше опела. Трябваше да се произнасят и проповеди по няколко пъти в месеца, да се водят счетоводните книги, да се четат сутри. Като не знаеше колко още ще може да издържи на всичко това, той въздъхваше негласно, изнасяше вечер възглавницата си на цветя вън на верандата и сядаше да си вее полугол пред чаша чист джин. Обичаше риба и по-специално змиорка на скара. Нобу отиваше да купи рибите от главната улица — и трябваше да донесе големи, тлъсти и по-едри. Нобу, кипнал от негодувание, задето му заръчват такова нещо, потегляше, загледан в краката си. Ако в книжарницата през улицата имаше както обикновено много деца, той отминаваше равнодушно рибарницата, защото се боеше да не го хванат, че върши нещо неподходящо за семейството на свещеник, а като стигнеше до ъгъла, свръщаше обратно и бързо се шмугваше в магазина, щом не се виждаше никой. Сам той никога нямаше да вкуси риба през живота си.

Негово преподобие беше прагматик до мозъка на костите. Беше си спечелил донякъде славата на алчен човек, но не се отличаваше с особена боязливост, за да обръща внимание на злобните клюки. Когато му остане малко свободно време, мислеше си той, ще опита да направи сам грапи за празника Отори. Отдавна се бе спрял на възможността да открие лавка пред вратите на храма. Ще накара добрата си жена да върже косите си като дюкянджийките и ще я сложи да продава украшения за коса, с гаранцията да вещаят добро на притежателите си. Отпърво тя се опъна, но после научи за голямата печалба, която си докарват любителите търговци по цялата улица. Ще има такава тълпа и никой няма да гледа тъкмо нея, а пък след залез едва ли някой ще я забележи. През деня тя постави на лавката жената на цветаря, а когато се свечери, излезе да продава сама украшенията за коса. Дали беше от лакомия за печалба, но свенливостта й се изпари и преди да си даде сметка, вече викаше не по-зле от най-гръмогласните: „Хайде на евтинията, хайде на евтинията!“ Понякога изтичваше и дръпваше за ръкава някой минувач. Блъскан от множеството, той скоро изгубваше желание да търси по-качествена стока, забравяше и това, че само преди два-три дена е идвал в същия този храм да подири спасение. „Три за седемдесет и пет сена.“ Цената й даваше възможност да започне пазарлък. „Много искате. Нека да са пет за седемдесет и три.“

Безспорно имаше всякакви начини да се реализира нечестна печалба, мислеше си Нобу. Дори ако слухът за новата инициатива на баща му не достигне до ушите на паството, пак оставаше въпросът какво ще си помислят съседите. Ами ако училищните му другари се научат и почнат да си шепнат, че семейството на свещеника от „Рюгеджи“ се е заловило да продава украшения за коса и че добрата майка на Нобу се дере на улицата като луда?

— Няма ли да е по-добре да се откажем от това?

Но преподобният отец много се смя на тези негови думи.

— Кротко, синко, кротко. Ти нищо не разбираш от тази работа. — Нямаше смисъл да обсъжда това с Нобу.

Молитви сутрин, сметки вечер. Преподобният отец се усмихваше щастливо, докато изчисляваше сумата със сметалото си. Нобу гледаше отвратен. Какво беше накарало баща му да стане поп?

Двама родители и две деца — спокойно, самостоятелно семейство. Нямаше за какво да унива Нобу. Винаги е бил кротко дете и никой никога не бе обръщал никакво внимание на предложенията му. Инициативите на баща му, поведението на майка му, възпитанието на сестра му — всичко му изглеждаше напълно погрешно, но знаеше и това, че никой няма да го послуша, и запазваше за себе си своите възражения. Колкото своенравен и надут да го смятаха познатите му, той беше мекошав. Нямаше лек за това. Не смееше да излезе и протестира, когато чуеше, че някой е злословил за него. В такива случаи той се затваряше в стаята си, твърде плах да се опълчи срещу своя хулител. Бележките му в училище бяха добри и положението му там доста завидно, затова никой не подозираше неговата слабост. „Нобу ми играе по нервите — оплакваше се някой, — студен е отвътре като полусварена кнедла.“

[1] Религиозно поучение. — Б.пр. ↑

[2] Будистките свещеници преди за разлика от повечето сега имали забрана: да не се женят и да не ядат риба и месо. — Б.пр. ↑

10

Вечерта на празника Нобу не беше в къщи — пратиха го при сестра му в магазина. Прибра се късно и не знаеше нищо за случилото се при книжарницата. Когато на сутринта научи подробностите от Ушимацу, Бунджи и останалите, бе потресен отново от буйността на Чокичи, но в края на краищата нямаше в какво да упрекне виновника за случилото се. И все пак Нобу се почувствува уязвен заради начина, по който бе използувано името му. Той не беше участвувал в инцидента и въпреки това му се струваше, че носи голяма част от вината.

Чокичи може би съзнаваше, че е прекалил, и три-четири дена отбягва Нобу. Но скоро фурорът като че стихна.

— Знам какво си мислиш. Но то стана тъкмо така. Откъде да знаем, че Шота не бил там? Нямаше какво да обръщаме внимание на онази жена може би и не трябваше да набиваме Сангоро. Но отидохме да си поразмахаме там фенерите, разбираш ли, и какво друго ни оставаше да направим? Просто искахме да се покажем по-буйни. Сега признавам, сгрешихме. Винаги забравям какво си ми казал. Но ти няма да ме отбягваш, нали, Нобу? Трябваше тогава да направим нещо, просто да те вземем с нас, и сега нямаше да ни отбягваш. Слушай какво: хайде ти стани главатар на бандата. Дори ако не ти се ще. Идния път ще се представим по-добре.

„Не е за мен тази работа“ — искаше му се да каже на Нобу. Ала извинението беше твърде жалко и упреците му се стопиха.

— Добре, ще направя каквото мога. Но ти просто сам си причиняваш болка, като се биеш с хора, които не могат да се защитят. Не се занимавай с Мидори и Сангоро. Сбий се с Шота, когато е заедно с бандата си, не започвай битки с другите.

Невинно пострадалият беше Сангоро. Ритан и бит до насита от нападателите си, той през следните два-три дена просто не можеше да се изправи. Вечерта, когато трябваше да откара празната рикша на баща си до чайната, приятелят му доставчикът го спря по пътя.

— Какво, по дяволите, се е случило с теб, Сангоро? Изглеждаш ми на съвсем пребит. — Но бащата бе известен като Тецу Поклона, за когото не се знаеше някой път да е надигал глава срещу човек, стоящ по-високо от него. Тецу нямаше да протестира срещу най-голямата неправда, извършена към него, да кажем, от някой благородник в квартала, от собственика на къщата, която наемаше, или на земята, на която тя бе построена. Сангоро знаеше, че е съвсем излишно да ходи да плаче пред баща си.

— Те притежават тази къща, знаеш това добре. Не ме интересува дали ти си бил правият, а син му кривият; няма да се биеш с Чокичи. Върви да се извиниш, върви. Просто не знам какво да правя вече с тебе. — Затова на Сангоро му оставаше само да страда негласно.

След десетина дена обаче, когато болките преминаха, с тях си отиде и възмущението. Той пак започна да се грижи за бебето — малкото братче на Чокичи, — щастлив при мисълта за двата сена, което това щеше да му донесе.

— Върви да спиш. Добре, добре.

Беше петнадесетгодишен, в най-чувствителната възраст, но сигурно не се замисляше каква картинка представлява, привързал бебето за гърба си. Дори отиваше така до главната улица, за да стане там отново прицел на шеги от страна на Мидори и Шота.

— Сангоро не е мъж — казваха с присмех те, но това не можеше да го пропъди.

През пролетта вишните разцъфват, а през лятото идват фенерите за късния Тамагику[1]. Наесен през Йошиуарския карнавал някой преброи седемдесет и пет рикши, минали по тази улица само в продължение на десет минути. В края на карнавала, когато червени водни кончета се стрелкат над оризищата сутрин и вечер ветровете са студени. Скоро яребиците започват да се обаждат в канала Йокобори. Тамянът против комари по магазините отстъпва място на дървените въглища за джобните отоплители, хаванчетата звучат някак печално, а в квартала часовникът на Кадоеби[2] като че също е станал меланхоличен. Огньове блестят в Нипори[3] независимо от годишното време, но едва сега човек започва да ги забелязва: „Това димът от мъртвите ли е?“ Напев на китара се спуска на пътя зад чайните, вдигаш нагоре глава и се заслушваш. Той долита от бялата ръка на някоя гейша. Самият напев не е нищо особено, той гласи: „Тук, където двама с теб прекарваме нашта любовна нощ“, и все пак докосва ухото особено трогателно. Една жена, обитателка на тези места, казва, че гостите, които идват за пръв път в квартала по това време на годината, не приличат на безгрижните и весели посетители от лятото. Те са мъже, от които лъха тежка сериозност.

Би било излишно да се описва всичко. Ето какви неща си говореха хората пред храма „Дайонджи“. Една сляпа масажистка на двадесет години, нещастна в любовта и отчаяна поради недъга си, се удавила в езерото при Мизуноя. Някой попита Кичигоро, момчето от бакалницата, защо Такичи — чиракът на дърводелеца — не се вижда напоследък тъдява. „Много се е запалил по ей това“ — отвърна Кичигоро и разклати въображаема кутийка, с която се хвърлят зарове. Никой като че не прояви интерес към подробностите. Вън на главната улица три-четири дечица играеха на ринги-ринги-рае и дори пеещите им гласове звучаха тихо, приглушено. Само рикшите на път за към квартала пак отминаваха бързо, бързо.

Нощта, в която пръв път закапе есенният дъжд, винаги навява тъга, а после, преди още да се опомниш, почва да барабани по покрива истински порой. Тъй като книжарницата рядко привличаше случайните минувачи от улицата, сега предните й капаци се затваряха още по здрач. Вътре, играейки на топчета, бяха както обикновено Мидори и Шота с още две-три други по-малки деца.

— Купувач ли е? Има някой отвън — вдигна глава Мидори.

— Аз нищо не чувам. Но може би някой идва да играе с нас. — Шота престана да пресмята спечеленото в играта: две и четири и шест-осем-десет, загледан в очакване към вратата. Стъпките спряха точно отпред.

[1] Тамагику била куртизанка в осемнадесети век. През юли всяка година Йошиуара се украсява с фенери в нейна чест. — Б.пр. ↑

[2] Много прочут дом в Йошиуара. Той работи и до днес, почти единственият, който полага усилия да запази йошиуарските традиции. — Б.пр. ↑

[3] По-рано в Нипори имало крематориум, непосредствено на север от парка Уено. — Б.пр. ↑

11

— Бау! — Шота отвори вратата и подаде глава навън, за да види кой от приятелите му идва. Някой се отдалечаваше бавно под стрехите на две-три къщи от него. — Кой си ти, кой си ти? Хайде, ела вътре. — И Шота нахлузи сандалите на Мидори, изтича вън на дъжда. — О, това бил той. — Върна се към книжарницата. — Няма да дойде, дори ти да го извикаш, Мидори. Това е той. — Шота изви длан върху косата си, за да изобрази бръсната глава на свещеник.

— О, той ли бил? Нафукан поп. Не мога да го търпя. Просто не мога. Идвал е да си купи молив или нещо такова, чул ни е, спрял се е отвън да слуша и после си е отишъл. Нагъл, долен, надут, пелтек, зъбите му на километър един от друг — нека само да дойде и Мидори ще му даде заслуженото. Не беше чак толкова страшен. Мидори потрепна, когато дъждът, който се стичаше от стрехите, й капна на челото. Тя виждаше Нобу на светлината на газовите лампи, вече на четири-пет къщи от нея. Беше приведен леко напред и носеше груб японски чадър над рамото.

Мидори все гледаше подир него. Гледаше как стъпва тежко по улицата.

— Какво има, Мидори? — потупа я Шота по рамото.

— Нищо — отвърна разсеяно тя и се обърна, за да се прибере в магазина. — Не мога да го търпя. — Започна да брои спечеленото в играта. — Като го гледаш така да се мъдри, никога не ще помислиш, че може да участвува в побой. Не можеш да кажеш какво му е в главата. Ти не го ли мразиш? Според майка ми добрите хора си казват всичко направо. А той върши тъкмо обратното, ето какво не му харесвам. — Винаги се цупеше, беше всъщност лош, стига да разбереш това. Шота не е ли съгласен? Мидори не можеше да намери достатъчно резки думи.

— Все пак знае нещо. Не е като невежата Чокичи.

— Какви големи приказки! Знаем, че си вече порасъл, Шота. Хайде, кажи още някои такива. — Тя се пресегна и го ощипа по бузата. — Вижте го. И той като същински поп.

— Скоро ще порасна, ако не съм още. И сигурно ще нося дълго палто като мъжа от Кабатая и златния часовник, който баба пази за мене; ще си направя и пръстен, ще пуша цигари. Как мислиш, че ще изглеждам?

— Чудесно! — изсумтя Мидори. — Ти с дълго палто. Ще приличаш на подвижно аптекарско шишенце.

— Какво искаш да кажеш?… Мислиш, че винаги ще бъда толкова малък? И аз ще порасна.

— Кога ще стане това, Шота? Чуй — и мишките ти се смеят.

Мишките се гонеха назад-напред по кухия таван.

Всички се изсмяха освен Шота. Очите му както винаги шареха от един на друг.

— Мидори ми се присмива. Но аз ще порасна. Какво смешно има в това? И ще си взема хубавичка жена, и ще излизам на разходка с нея. Обичам хората да бъдат хубави. Не като Лещенката от фурната или Маджуненото лице от магазина за подпалки. Ако някой се опита да ми даде някоя от тях за жена, ще я изпъдя да си върви в къщи. — Той добави натъртено, че мрази повече от всичко на света белезите от шарка по лицето.

— Добре, че все пак идваш тук в такъв случай — изсмя се книжарката. — Не си ли забелязал, че и аз имам такова лице?

— Но вие сте възрастна. Пък аз говоря за кандидатките за женитба. Старите тук не влизат в сметката.

— По-добре да си бях мълчала… Чакай да помисля. Казват, че най-хубавите момичета наоколо били О-року от цветарницата и Кии от магазина за бонбони. Реши ли се вече, Шота? Какво ще предпочетеш? Хубавите очи на О-року или хубавия глас на Кии?

— О-року, Кии — какво им е хубавото? — Той се изчерви и отстъпи от светлината.

— Обичаш тогава Мидори, така ли? Всичко ли си решил вече?

Шота бързо се обърна.

— Какво говори тя? — И поде училищна песен, като зачука в такт по стената.

— Да почнем отново играта. — Мидори събра топчетата. Тя не се беше изчервила.

12

Нобу би могъл да мине за към сестра си отдругаде, но щом предпочете прекия път, трябваше да поеме риска: решетеста пътна врата, а отвътре камен фенер, ниска ограда, есенни храсти — всичко излъчваше някаква тиха прелест. Тръстикови щори се вееха над верандата и човек почти можеше да си представи как иззад плъзгащата се врата сегашната вдовица от „Азечи но Дайнагон“ си чете молитвата, как младата Мурасаки[1] се появява с коса, подстригана, както са се подстригвали късо много отдавна децата. Това беше домът на господина, който притежаваше Дайкокуя.

Дъжд вчера, дъжд и днес. Зимната подплата за кимоното, която сестра му поръча да й занесат, беше готова и майката на Нобу бързаше да й я прати колкото може по-скоро.

— Дори ако трябва да побързаш малко повече от друг път, не би ли могъл да занесеш подплатата на сестра си на път за училище? Тя ще се надява за нея, знам аз.

Нобу никога не можеше да откаже нещо. Той нахлузи чифт обувки за дъжд с дървени подметки и след миг излезе от къщи с вързопа под мишница и чадър над рамото.

Когато достигна рова с вода, пое по уличката, откъдето минаваше винаги. При вратата на Дайкокуя порив на вятъра вдигна чадъра му. Това не биваше да става. Той запъна крака и задърпа да удържи чадъра, но каишката на едната му обувка се отскубна. А изглеждаше съвсем здрава, когато той излизаше от къщи. Кракът му се отплесна в калта — това беше много по-сериозна спънка, отколкото чадърът.

Нямаше спасение. Нобу хапеше устна от досада. Като опря чадъра на пътната врата, той се подслони вътре на сухо и се зае да поправя каишката. Но какво да стори? Той беше млад господин, несвикнал да си служи умело с ръцете, и колкото и да бързаше, поправката сякаш никак не напредваше. По-бързо, по-бързо. Измъкна голям лист хартия, на който бе писал съчинение, откъсна малко от него и се опита да усуче връв. Коварният вятър подухна отново и чадърът подхвръкна в калта. Ех, че беля! Когато се пресегна да хване чадъра, подплатата за кимоното на О-хана се изтърколи от коляното му. Обвивката се изцапа, дори ръкавът на Нобу се покри с кал.

Лошо е да си вън на дъжда без чадър, но несравнимо по-лошо е да ти се скъса сандалът по пътя. Мидори забеляза това отдалеч през вратата и портата.

— Да му дам ли нещо да си завърже обувката, мамо? — Тя зарови в едно чекмедже на масата за шев и извади късче щампосана коприна. Твърде припряна да нахлузи по-скоро сандалите си и без да помисли, че ще й трябва и чадър, тя се втурна навън по градинските плочи.

Лицето й поруменя, когато наближи и видя кой е мъченикът. Сърцето й трескаво заби. Дали някой не я е видял? — Тя плахо се промъкна до пътната врата. Нобу хвърли бърз поглед през рамо. Студена пот затече по страните му и той изпита внезапен подтик да побегне, както беше бос.

Мидори — такава, каквато я познаваме, би го посочила заядливо с пръст: „Вижте го, моля ви се! Погледнете го само!“ Щеше да се изсмее неудържимо. Да излее всичката злоба, насъбрала се в нея. „Добре ти е било да гледаш как ни развалят забавата онази вечер само защото си излязъл да нападнеш Шота. Насъска ги да набият Сангоро, а какво ти беше направил той? Ти беше зад тази работа, ти ги командуваше всичките тях тогава. Какво казваш, че съжаляваш за това? Нали ти караш такива като Чокичи да ме наричат с мръсни имена. И какво, ако съм като сестра си? Какво лошо има в това? Не ти дължа нищо, нито стотинка. Имам си баща и майка, господина в Дайкокуя, имам си сестра и защо да търся благосклонност от разни там смачкани попове. Затова нека сложим край на това. Ако имаш нещо да ми кажеш, кажи го открито, не го дрънкай зад гърба ми. Аз съм насреща — всеки път, когато решиш да се биеш. Е, какво ще кажеш на това?“

Би го хванала за ръкава и нападнала с ожесточение, което ще го нарани дълбоко. Но ето че всъщност се свиваше плахо зад пътната врата. И зъб не обели. Продължаваше да стои там, скована от смущение, не можеше да отвори уста, нито да се оттегли и го зареже. Това беше наистина съвсем различна Мидори.

[1] Мурасаки е голямата любов на принц Генджи от „Разказ за Генджи“. Вдовицата на „Азечи но Дайнагон“ била нейна баба. — Б.пр. ↑

13

Нобу винаги доближаваше вратата на Дайкокуя с нарастващ страх и когато преминаваше, не поглеждаше нито вдясно, нито вляво. Но сега този проклет дъжд, този проклет вятър и накрая тази каша? Стоеше под стрехата на пътната врата и се опитваше да усуче връв от хартията. Без друго притеснен, той чу стъпки и се почувствува още по-окаян — сякаш някой изля върху него ледено студена вода. Целият затрепера, лицето му промени цвят. Дори без да погледне, той знаеше, че това е Мидори. Обърна й гръб и се престори, че е погълнат от поправката на скъсаната каишка, ала бе обзет от такъв страх, че трудно можеше да разбере кога обувката ще стане готова, за да я нахлузи отново.

Мидори стоеше и гледаше. Колко е несръчен! Как може да се надява, че то ще стане по този начин? Виж, връвта се разсуква, преди още да я е усукал докрай. А сега пък слага някаква сламка. Каква полза от това? И не вижда ли, че се цапа с кал? Къде е отхвръкнал чадърът му! Защо не го затвори? Мидори едва се въздържаше. И въпреки това продължаваше да мълчи. Можеш да я завържеш с ей това — но нещо я възпря да му извика. Стоеше скрита зад вратата и не обръщаше внимание на дъжда, който мокреше ръкавите й.

От къщи долетя гласът на майка й; тя не можеше да види какво става там.

— Мидори, въглените за ютията са готови. Къде се дяна това дете? Какво правиш там отвън на дъжда! Пак ще настинеш, а едва-що си оздравяла.

— Веднага се прибирам — отвърна Мидори с желанието по някакъв начин Нобу да не може да я чуе. Сърцето й лудо биеше. Тя не можеше да отвори вратата, не можеше и да зареже Нобу в беда. Като премисли всички възможности, най-сетне провря ръка през решетката и подхвърли на Нобу парчето плат. Той не го взе. О, продължава да си бъде същият! Всичкият яд на Мидори се изписа на очите й, те се изпълниха със сълзи на досада. Какво има той против мен? Защо не ми го каже открито? И аз има какво да му кажа. Невъзможен е.

Но ето че майка й я извика пак. Мидори отстъпи крачка-две от пътната врата, после събра сили в себе си — какво си мисли тя, защо така да се унижава — и закрачи твърдо към къщи.

Нобу изведнъж се почувствува изоставен. Обърна се към пътната врата. Коприненото парцалче, блеснало с кленовите си листа на дъжда, лежеше на земята до краката му. Загледа го с благодарност пряко воля и все пак, макар да беше в окаяно състояние, не се реши да посегне и го вземе.

Ясно бе, че усилията му са обречени на провал. Извади шнура от наметалото си и го прекара няколко пъти около дървената обувка и ходилото. Това навярно ще помогне — той тръгна, но просто бе невъзможно да се движи. Ще може ли някога да стигне до Тамачи? Няма надежда. Тръгна отново, стиснал пакета под мишница. Очите му неволно се върнаха на кленовите листа върху парчето коприна.

— Какво има? Скъса се, така ли? — Някой се обади зад него. — Няма да стигнеш далеч по този начин.

Това беше свадливият Чокичи, очевидно на път за в къщи от квартала. Поясът му бе стегнат ниско над бедрата по дръзкия начин, който той обичаше да показва. Носеше съвсем ново наметало и на рамото — чадър с шарени фигури, а блестящият лак на обувките му за дъжд показваше, че са били извадени от кутията в магазина едва тази сутрин. Внушителен вид наистина.

— Скъса се и не мога да направя нищо, за да я поправя — рече отпаднало Нобу.

— Ясно. Сигурен съм, че не ще можеш. Но не се безпокой. Вземи моите. Те няма да се скъсат.

— Ами ти?

— Аз съм свикнал да ходя бос. Да действуваме. — И Чокичи повдигна решително полите на кимоното си и изу обувките. — С твоите доникъде няма да стигнеш.

— А ти бос ли ще вървиш? Не мога да си позволя…

— Нищо, свикнал съм. Ти ще си нараниш краката, но моите са здрави. Хайде, обувай ги. — Надвисналите вежди се смръщиха, но думите прозвучаха съвсем дружелюбно за момче, широко известно като бог на крамолите. — Ето. Ще хвърля твоите вътре през кухненската ви врата. Нищо повече. Хайде, да ги вземаме. — Като извърши тази благородна постъпка, Чокичи протегна ръка за скъсаните обувки. — Заминавай! Ще се видим на училище.

Единият тръгна към сестра си, другият зави към къщи, а червените кленови листа, събрали в себе си толкова огорчения, останаха да лежат забравени до пътната врата.

14

Тази година празникът Отори трая три дена[1]. Вторият ден имаше лошо време, валеше дъжд, но останалите два дена бяха хубави и тълпите — огромни. Несвикнали да изпускат такива възможности, младежите се стичаха в квартала през задната порта, така че при затишието на предната врата човек добиваше впечатление, че посоките изведнъж са се променили. И изпитваше страх да не би подпорите на небето и земната твърд да поддадат от силния шум. Групи младежи се бутаха, заловени под ръка, през подвижните мостове и по Петте улици и пореха тълпите така, както лодките порят реката. Музика и танци, остри викове от неугледните къщички покрай рова и китари в по-възвишените сфери — ужасна смесица от звуци, която тълпите нямаше скоро да забравят.

Шота имаше почивка, не събираше лихвите тези дни. Отиде първо да намери Сангоро, който продаваше печени картофи, а после да види как Северния елен от Дангоя се справя с продажбата на не особено привлекателните сладки, които предлагаше.

— Много пари ли изкарваш?

— Идваш тъкмо навреме, Шота. Свърши ми се стоката. Какво ще продавам сега на хората? Сложих още да се пекат, но клиентите все прииждат.

— Не ти е съвсем ясна твоята работа, нали? Надникни в гърнето. По краищата винаги остава по нещо. Просто наливаш леко подсладена вода, нищо повече, и сладките ще стигнат за десетина-двайсет души. Всички правят така. Кой ще те забележи при тази тълпа? Хайде, действувай. — И Шота посегна сам към купичката със захар.

— Брей, че изпечен търговец! — Еднооката майка на Северния елен преливаше от възхищение. — Просто ме плашите, като ви гледам.

— Не е необходимо човек да бъде толкова врял и кипял, за да го знае. — Той отмина съвсем леко похвалата й. — Току-що видях Шишкото нагоре по улицата да прави същото.

— Виждал ли е някой Мидори? — запита той след малко. — Цял ден вече я търся. Да не би да е ей там? — И Шота кимна към квартала.

— О, Мидори ли? Мина преди малко по моста. Как не си я забелязал? Косата й е направена ей така. — И Северния елен разпери широко ръце над главата, за да очертае внушителните размери на шимада — прическата, която момичето си прави, когато навлезе в младостта. — Изглежда добре. Добре — повтори той и си избърса носа.

— По-хубава е от сестра си, обзалагам се. Може би ще стане като нея. — Шота заби очи в земята.

— Надявам се, да. Тогава ще ходим да я купуваме. Догодина ще си отворя лавка и ще изкарвам малко пари. — Северния елен нищичко не разбра.

— Ха, ха. Тя няма да пристъпи до теб.

— Какво искаш да кажеш, какво?

— Няма да го стори, и толкоз. Има цял куп причини. — Шота се изсмя малко неловко. — Е — подхвърли той през рамо, когато тръгна към вратата, — излизам да се поразходя. Ще се върна след малко.

И запя със странно колеблив глас:

О, къде си ти, младост безгрижна,

цвете бях, пеперуда…

А сега сам аз най-добре зная

как се линее и страда.

Той изтананика рефрена още веднъж. Дребната му фигурка скоро се изгуби сред тълпата, сандалите с кожени подметки и сега просто летяха по улицата.

Проби си път с блъскане и лакти до самия ров и там насреща му се зададе Мидори. Говореше с някаква жена от квартала. Това наистина беше Мидори от Дайкокуя, но Северния елен не беше сгрешил: малко свенливо тя носеше косата си на току-що направена шимада, завързана с разкошна извивка на панделката. Гребените й бяха от черупка на костенурка, а от иглите за коса висяха и проблясваха снопчета лентички. Беше облечена по-изящно от друг път, по модела „Кукла от Киото“. Шота не можеше дума да продума. В друг случай щеше да изтича към нея и да я хване за ръката.

— Шота… Вие сигурно сте заета, Оцума. Няма нужда да идвате с мен по-далеч. Ще продължа с него. — И Мидори наклони глава за сбогом.

— Е, Мидори си намери някого, когото харесва повече — изсмя се Оцума. — Тя няма нужда от мен. Затова ще отида по покупки. — И се отдалечи с дребни, мънички стъпки, а двамата я проследиха с поглед, докато свърна по една уличка към квартала.

— Прическата ти е чудесна — дръпна Шота Мидори за ръкава. — Кога си я направи? Вчера? Или тази сутрин. — И добави с лек укор: — Защо не ми каза?

— Направиха ми я тази сутрин в стаята на Омаки. На мен не ми харесва. — Тонът на Мидори беше унил, тя гледаше в земята и сякаш се срамуваше от минаващите тълпи.

[1] Панаирът Отори става през онези дни на ноември, които попадат в зодиакалния знак „птица“. Някои години трае два, а други — три дена. — Б.пр. ↑

15

Похвалите звучаха в ушите й като упреци, а когато минувачите се обръщаха възхитени, на нея и се струваше, че и се присмиват.

— Отивам си в къщи.

— Защо? Каква е причината? Да не се е случило нещо? Да не си се била с Омаки?

Мидори почервеня. Беше ясно, че той е още дете и никак няма да разбере. Като минаха край Дангоя, Северния елен се провикна предвзето:

— Колко добре си подхождат дамата и господинът.

Мидори имаше вид, сякаш искаше да се разплаче.

— Недей вървя с мен, Шота. — И тя избърза една-две крачки напред.

Беше обещала да отиде на панаира Отори с него. Защо тогава тази промяна, защо това бързане да се прибере в къщи?

— Няма ли да се изравниш с мен? Защо вървиш натам? Слушай, Мидори! — Шота не бе свикнал да му се противят. Но Мидори крачеше напред така, сякаш искаше да се отърве от него. Каква ли беше причината? Шота я дръпна за ръкава да я спре, взря се изпитателно в лицето й.

Тя само поруменя още повече.

— Няма нищо — отвърна тя, но тонът й показваше, че работата не е толкова проста.

Мидори наведе глава и се провря през пътната врата. Шота бе идвал тук често и не видя причина да спре пред дома й. Съпроводи я вътре, след като прекосиха верандата.

— Добре си направил, че си дошъл, Шота — зарадва се, като го видя, майката на Мидори. — От тази сутрин дъщерята е в лошо настроение. Какви разправии бяха! Влез да я поразсееш.

— И каква е причината за това? — попита важно Шота.

— Скоро ще и мине. — Майката се усмихна особено. — Просто се е поразглезила. И ти ли се биеш с приятелите си? Що за момиче е тя?

Мидори не отвърна. Лежеше по очи под един юрган, който беше разгънала в задната стая.

Шота я доближи плахо и остана на почтително разстояние.

— Какво има, Мидори? Не се ли чувствуваш добре? Кажи ми какво се е случило.

Мидори пак не отвърна нищо. Тя тихо хлипаше, притиснала ръкави към лицето. Трябва да има някаква причина, но каква е тя? Шота беше още дете. Не можеше да измисли как да я утеши.

— Но какво има? Да не съм сгрешил нещо? Не мога да си спомня. — Той коленичи до нея смутен, като се опитваше да зърне лицето й.

— Нищо не си направил — изтри очи Мидори.

— Какво е станало тогава?

Имаше неща, които Мидори не желаеше да споделя. Тъжни мисли се трупаха в главата й, смътни мисли, които сама не можеше да определи — мисли, които не биха хрумнали на довчерашната Мидори. Как да опише срама, който изпитваше? Ако можеше да се потули в някоя тъмна стая, да не говори с никого и никому да не показва лицето си! Дори тогава ще я измъчват мрачни мисли, но сигурно няма да изпада в такава подтиснатост, щом няма да се излага на затруднението да среща, ще не ще, разни хора. О, защо не можеше да продължава вечно да си играе с кукли и силуети, да си играе все така в къщи, каква радост щеше да бъде за нея! Тя мразеше това, мразеше го, мразеше, задето е пораснала. Защо трябваше да пораства? Да можеше да се върне назад само със седем месеца, с десет месеца, с година — защото сега като че се чувствуваше вече стара жена.

А ето и Шота дошъл тук да й натяква. Накрая тя не се възпря:

— Върви си вкъщи, Шота. Само за това те моля. Ще умра, ако останеш. Заболява ме главата, като те слушам, и ми се вие свят, когато ти говоря. Не искам никой да ме доближава, никой, и искам ти също да си идеш.

Никога досега не му бе говорила така. Шота не можеше да прозре поне малко каква е причината. Имаше чувството, че опипва пътя си през гъст дим.

— Трудно е човек да се спогажда с тебе, Мидори. Не бива да говориш така. — Редеше думите спокойно, но в очите му се появиха сълзи на слабост.

Това можеше ли да трогне Мидори?

— Върви си, върви си! Ако не си отидеш, не си ми приятел. Мразя те.

— Отивам си. Извинявай, че те обезпокоих. — И той изхвръкна навън, без да се сбогува с майката, която бе отишла да наглежда банята.

16

Като криволичеше и се промушваше през тълпата, Шота забърза пак към книжарницата. Сангоро бе затворил лавката за картофи и със спечелените пари, които дрънкаха в джоба му, говореше важно на братчетата и сестричките си:

— Ще ви купя каквото поискате. Само кажете какво е то.

Шота нахълта в магазина сред всичката тази радост.

— Шота. Аз те търсих. Припечелих цял куп пари — искам да те почерпя.

— Мислиш, че ще ти позволя да ме черпиш? Простирай се според чергата си! — Подобна грубост не беше обичайна за Шота. — Други неща сега ме вълнуват — добави мрачно той.

— Бой с някого? С кого? Рюгеджи? Чокичи? Къде ще почне? Там ли? Край светилището? — И Сангоро пъхна недоядената кифла в джоба си. — Сега няма да е както преди. Кажи ми го малко отнапред и те няма да ме натупат. Ще нанеса първия удар. Хайде, Шота, да вървим да се бием с тях.

— Не е толкова бързо, не е. И изобщо не се отнася за бой. — Ала Шота не можеше толкова лесно да разисква този въпрос. Стисна здраво устни.

— Когато нахълта така стремително тук, наистина си помислих, че ще става някъде бой. Но чуй ме, Шота. Ако не ги нападнем тази вечер, няма да имаме друга такава възможност. Чокичи изгубва дясната си ръка.

— Какво искаш да кажеш?

— Не си ли чул? Самият аз току-що научих. Баща ми говореше с жената от „Рюгеджи“. Нобу отивал някъде да учи за поп. И няма да може да се бие, като облече онези дрехи. Ръкавите все се заплитат, нали висят чак до земята. Но от догодина ти ще имаш и главната, и глухата улица. Никой не ще може да те спре.

— Кротко, кротко. Само за две пари ще отидеш при Чокичи завчас. Сто души като тебе не могат да ме накарат да се почувствувам малко по-добре. Хайде върви, да не мислиш, че ме е грижа на чия страна ще бъдеш. Исках сам да се заема с Рюгеджи, но щом ще бяга нанякъде, нищо не мога да сторя. Помислих си, че ще почака до идната година, когато завърши училище. Защо толкова се е разбързал? Страхливец!

Но той съвсем не се тревожеше за Нобу. Вместо това прехвърляше в главата си странното поведение на Мидори и не запяваше обичайната си песен. Тълпите, които се лееха отвън край магазина, сякаш бяха безгласни и меланхолични. У Мидори и в книжарницата този празник изглеждаше съвсем тъжен. Цялата вечер Шота кисна нацупен в книжарницата.

От този ден нататък Мидори се промени. Отиваше в стаята на сестра си в квартала, когато имаше работа, но вече дори не се спираше да поговори с някого по пътя. Когато приятелите й бяха самотни и я викаха да излезе да поиграят, тя ги отклоняваше с безкрайни обещания и дори с Шота се държеше студено, Шота, който й беше толкова близък приятел. Твърде лесно се изчервяваше. По всичко изглеждаше, че хубавите дни, прекарани в книжарницата, никога няма да се върнат.

Мнозина бяха озадачени от промяната. Някои се питаха да не би момичето да е болно, но майка му само се усмихваше хитро.

— Тя ще бъде скоро пак весела, както преди. Сега си е дала малко отдих.

Някои хвалеха Мидори, задето е станала така тиха и като голяма жена, други скърбяха за забавното дете, което си бе отишло. Веселието угасна на главната улица като изтлял огън. Рядко се чуваше песента на Шота, но всяка вечер един фенер някак студено минаваше наблизо по насипа и хората знаеха, че Шота е излязъл да събира лихвите. Само смехът на Сангоро, когато понякога двамата излезеха заедно, звучеше както преди.

Мидори не научи нищо за плановете на Нобу. Прежният дух още беше скътан някъде, само дето тя се чувствуваше така особено през последните няколко седмици. Беше стеснителна, всичко я затрудняваше. Една мразовита утрин някой остави книжен нарцис на пътната й врата. Към него нямаше бележка, но по свои съображения Мидори го сложи във ваза и седна наблизо, загледана в цветето с любов. А после — тя не си спомняше къде — научи, че на другия ден Нобу е облякъл в семинарията черните си дрехи.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.